Hva er et menneske,
kan vi spørre? Og da spør vi ut fra Herrens syn på det, og ikke det vi
gjerne tenker om det selv.
Ordsp 20:24: «Herren styrer mannens
skritt. Hvordan skulle et menneske skjønne sin
vei?»
Jer 10:23: «Jeg vet, Herre, at
et menneske ikke selv råder for sin vei, at det ikke står til vandringsmannen
å styre sin gang.»
Og så de kjente ord fra Rom 3,
hvor vi leser vers 10-12: «- som det står skrevet: Det er ikke én rettferdig,
ikke en eneste. Det er ikke én som er forstandig, det er ikke én som søker
Gud. Alle er veket av, alle sammen er blitt udugelige. Det er ikke noen
som gjør det gode, ikke en eneste.»
Det var bare noe av det vi leser
om mennesket i Rom 3. Ikke én får godt vitnesbyrd av Herren – ikke en
eneste! Alle er på villspor! – Det vil si, at de er borte fra den vei
de var skapt til å gå på! – ikke en av dem gjør det! Men som vi leser
i Jes 53:6a: «Vi fór alle vill som får, vi vendte oss
hver til sin vei.»
Hvordan skulle et menneske skjønne
sin vei?» spør Salomo! Han setter det med andre ord ikke høyt. For han
hadde del i Guds visdom, og så derfor hvor galt det hadde gått. Og selv
han gikk det galt for etter hvert.
Hvor ille det egentlig står til
med mennesket får vi også en klar pekepinn om også i det apostelen Paulus
vitner om sin egen person i 2 Kor 12:7: «Og for at jeg ikke skal opphøye
meg av de overmåte store åpenbaringer, har jeg fått en torn i kjødet,
en Satans engel som skal slå meg, for at jeg ikke skal opphøye meg.»
Vi er gått så fullstendig av
sporet, at vi bare kan se noe inn i det ved Guds Ånds opplysning! Dess
mer Guds Ånd opplyser og avslører vår tilstand, dess mer lengter vi etter
vår opprinnelige stand. Dette skjer dersom vi ikke trekker oss bort fra
det gjennomtrengende lyset, som vi leser om det i Joh 3:20: «For hver
den som gjør det onde, hater lyset og kommer ikke til lyset, for at hans
gjerninger ikke skal bli refset.»
Da ender vi i den gruppen apostelen
vitner om i Hebr 10:39, der han vitner om at de hellige ikke er av en
sort han advarer imot her: «Men vi er ikke blant dem som unndrar seg og
går fortapt, vi er av dem som tror til sjelens frelse.»
Unndrar seg til fortapelse! –
viker bort fra Guds lys! Disse er altså ikke blant dem som åpent angriper
Guds rike, men de bare unndrar seg, og kan for den saks skyld ha et sterkt
gudfryktighets skinn, men lyset har aldri fått skinne inn og åpenbare
hva som bor der, og derfor ser de heller ikke sitt inderlige behov for
den frelse Jesus har fullbrakt!
Når vi nå har dette fremfor oss,
så er vi også i stand til å skjønne bedre det som blir åpenbart i denne
salmeteksten.
Hvordan behandles et spedbarn
for at det ikke skal gå til grunne? Det mates, det kles, det varmes, og
tas vare på av en eller flere som skjønner dets behov, og hvordan det
skal tilfredsstilles. Ingen ville jo overlate den saken til et spedbarn
selv.
Det er jo nettopp hva vi er vitne
til i salmen her – hvordan Herren tar seg av sine – selv de største blant
dem. Hva synger vi vel ikke i en sang: «Jeg kan ei gå alene, nei, intet
sted.» Enn ei et fjed, som det het tidligere.
Med andre ord, ikke et skritt, ikke et trinn! Sangforfatteren hadde altså
sett det vi taler om nå – menneskets hjelpeløshet i åndelige saker, i
å gjøre Guds vilje!
E.K.
|
Og så hører vi forhåpentligvis salmen med nye, åpnede ører!
hør hvordan salmen begynner: «Jeg har nedlagt hjelp hos
en helt, jeg har opphøyet en utvalgt mann av folket. Jeg har
funnet David, min tjener, jeg har salvet ham osv. Det var altså
ikke David selv som hadde tiltatt seg den rollen!
Og slik fortsetter det! Nå kan
vi la salmen selv tale: «Min hånd skal alltid være med ham, min
arm skal gi ham styrke. Fienden skal ikke plage ham, den urettferdige
skal ikke undertrykke ham.» Og hvorfor det? Jo fordi «Hans motstandere
vil jeg knuse foran ham, og slå dem som hater ham. Min trofasthet
og min miskunn skal være med ham, og i mitt navn
skal hans horn bli opphøyet. Jeg vil la ham legge sin hånd på havet
og sin høyre hånd på elvene. 27 Han skal rope til meg: Du er min
far, min Gud og min frelses klippe.» Har du sett det?
«Ja, jeg vil gjøre ham til den førstefødte, den høyeste for kongene
på jorden. Til evig tid vil jeg holde fast ved min
miskunn mot ham, og min pakt skal stå fast for ham. Jeg vil
la hans ætt bli fast til evig tid og hans trone som himmelens dager. Dersom
hans barn forlater min lov og ikke vandrer etter mine bud, dersom de krenker
mine forskrifter og ikke holder mine befalinger, da vil jeg hjemsøke deres
synd med riset og deres misgjerning med slag. Men
min miskunn vil jeg ikke ta fra ham, og min trofasthet
skal jeg ikke svikte. Jeg vil ikke bryte min pakt og ikke endre
det som gikk over mine lepper. Ett har jeg sverget ved min hellighet,
sannelig, for David vil jeg ikke lyve: Hans ætt skal bli til evig tid,
hans trone som solen for mitt åsyn.»
Da må vi spørre: Hva var årsaken til at det
lyktes for David? – hva var det som holdt ham oppe og førte ham gjennom
til målet? Det så du vel! Og da blir det jo et betimelig spørsmål: Tror
du Han er annerledes overfor deg? Tror du Han har laget det så, at deler
av veien må du finne ut av og gå på selv? Nei, da ville du aldri nå frem!
Nei, enn ei et fjed, som vi hørte! Men hele – hele – veien har Han lovet
være med, og da ikke bare gå ved din side som det så ofte blir sagt, men
for å bære deg hele veien hjem!
Vi leser om Ham i Matt 28:20b:
«Og se, jeg er med dere alle dager inntil verdens ende!»
La oss bytte ut dere med deg,
for deg som ikke vet deg noe annet til frelse enn Jesu verk her på jord
– hør da: «Og se, jeg er med deg alle dager inntil verdens ende!»
Tror du Han er som oss mennesker,
at Han er upålitelig? Nei som vi hørte i salmen her også: «Min trofasthet
og min miskunn skal være med ham!» «Men
min miskunn vil jeg ikke ta fra ham, og min trofasthet
skal jeg ikke svikte. Jeg vil ikke bryte min pakt og ikke endre
det som gikk over mine lepper.»
Nei, «Jesus Kristus er i går
og i dag den samme, ja til evig tid,» som det vitnes i Hebr 13:8.
Som en kjent misjonær sa: En
rett generalforsamling er der hvor vi kommer sammen og bekjenner hvor
lite vi tror på Gud!
Hør den trofaste Gud tale til
David i teksten vår vers 37: «Hans ætt skal bli til evig tid, hans trone
som solen for mitt åsyn.»
Det er hva vi nå har i Jesus
Kristus!
|